Muntele Athos,
republica monahilor, e o peninsula din nord-vestul Greciei, situata la
aproximativ o
suta saizeci de kilometri -trei ore de mers cu masina -sud-est de Tesalonic. Soseaua, veche doar de treizeci de ani, se opreste in orasul Uranopolis la marginea pamantului monahilor. Din acest punct esti obligat sa calatoresti cu vaporul spre principalul port al Muntelui, Dafni, si de aici (daca esti vizitator) in capitala, Careia - Karyes, situata in centrul peninsulei.
suta saizeci de kilometri -trei ore de mers cu masina -sud-est de Tesalonic. Soseaua, veche doar de treizeci de ani, se opreste in orasul Uranopolis la marginea pamantului monahilor. Din acest punct esti obligat sa calatoresti cu vaporul spre principalul port al Muntelui, Dafni, si de aici (daca esti vizitator) in capitala, Careia - Karyes, situata in centrul peninsulei.
Cea mai estica dintre cele trei
peninsule care alcatuiesc provincia Chalcidica, peninsula athonita se
intinde pe aproximativ saizeci de kilometri spre sud si vest in Marea
Egee. Latimea ei variaza de la un kilometru si jumatate, in punctul cel
mai ingust, pana la circa opt kilometri in punctul cel mai larg.
Pamantul are forma unui acoperis in doua pante, care cresc in inaltime
pe masura ce calatorim de la nord spre sud. La nord aceste pante sunt
blande si se inalta numai la cateva zeci de metri deasupra marii, insa
cresc si se extind pro gresiv spre sud pana cand creasta atinge
inaltimea de aproape o mie de metri chiar inainte de a culmina brusc in
piscul de marmura (de doua mii de metri), de la care isi trage numele
intreaga peninsula.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-2.jpg)
Vegetatia imbraca cu un covor gros
pamantul, compozitia ei variind pe masura ce ne inaltam de la nivelul
marii: mediteraneana la poale, ea devine alpina spre varf. Sicomori si
lauri de-a lungul paraielor, terase cu maslini si livezi pe pantele
inferioare, paduri de stejari mici incepand de la cinci sute de metri,
de pini la peste sapte sute de metri si, in cele din urma, trei sute si
ceva de metri de pia tra alba pana in varful acoperit de zapada mai mult
de jumatate din an.
![Sfantul Munte Athos](http://str2.crestin-ortodox.ro/foto/697/69605_sfantul-munte-athos_w180.jpg)
Sfantul Munte Athos - istoria timpurie si perioada bizantina
Un fenomen geografic atat de
extraordinar ca acest munte ridicandu-se vertical din mare nu putea sa
ramana neobservat in lu mea antica. Astfel, poetul tragic Eschil il
mentioneaza in corul ce deschide tragedia Agamemnon, unde aminteste
naufragiul flotei persane plecate sa invadeze Grecia, intr-o furtuna
violenta la poa lele stancoase ale peninsulei. in primele secole ale
erei crestine, pare sa fi ramas mai degraba neobservat.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-6.jpg)
Legendele monahale atri buie statutul
special al Athosului unei vizite facute acolo de Maica lui Dumnezeu, iar
istoriile puse in circulatie de cateva din cele do uazeci de manastiri
principale vor ca peninsula sa fi fost populata de monahi inca de la
inceputurile domniei lui Constantin cel Mare (+
339), sau chiar sub imparatul pagan Caracala (considerati ca
intemeietori ai manastirilor Constamonitu si Caracallu); cu toate
acestea, nu exista dovezi istorice ale vreunei prezente monahale inainte
de secolul IX.
Incepand cu Sfantul Petru Athonitul, in jurul anului 800 incep sa apara pustnicii. Ei accepta in acelasi secol de la Sfantul Eftimie un
fel de organizare destul de libera, "lavra" lor fiind recunoscuta
printr-un hrisov al imparatului bizantin Leon VI (886-912). Karyes,
"capitala" actuala a Muntelui, pare sa fi existat inca din aceasta epoca
cu functia de centru al organizatiei mona hale si resedinta a
protosului, sau al celui dintai in onoare din pustnici.
Istoria Athosului, ca mare centru al
monahismului ortodox si stat independent sau aproape independent in
interiorul unui alt stat, incepe propriu-zis cu figura Sfantului Atanasie Athonitul, in temeietorul celei mai vechi si, in multe privinte inca, cea mai im portanta dintre manastirile Muntelui, Marea Lavra -
Meghisti Lavra. Prieten al imparatului bizantin de atunci, Nichifor
Focas (963-968), el a obtinut in anul 963 un hrisov al acestuia din urma
care stabilea ca Athosul va fi rezervat de acum inainte numai mo
nahilor si va fi plasat sub directa protectie imperiala.
Timp de trei sute cincizeci de ani
monahii au continuat sa traiasca liberi de orice interventie din afara,
inclusiv din partea ierarhiei Bisericii. In anul 1312, supravegherea
Muntelui a fost in cele din urma cedata de im parati Patriarhului
Ecumenic, unde a ramas pana in ziua de azi. Necontenitele dispute dintre
monahi "pe probleme de prestigiu si patrimoniu..., precum si nesfarsite
procese privitoare la delimitarea pamanturilor manastirilor..., la data
intemeierii manastirilor si po zitia lor in ordinea precedentei..." au
epuizat in cele din urma rabdare imperiala. Monahii -vai! -au fost si
sunt adeseori nu mai putin inclinati spre dispute ca si ceilalti
muritori.
Secolele XI si XII au fost perioade de
crestere enorma. Pe langa ctitoriile care disparusera intre timp, s-au
infiintat manastiri ce continua pana in zilele noastre. Vatopedi, Sfantul Pavel si Xiropotamu au
fost intemeiate de greci. Altele au fost intemeiate de popoare aflate
in sfera religioasa si culturala bizantina, ca, de exemplu, Iviron (manastirea georgiana) in secolul X, Xylurgu sau Rusikon (manastirea
rusilor) in 1142 si Hilandar (manastirea sarbilor) in 1198, ba chiar si
din Occident: manastirea benedictina latina a Amalfitanilor a existat
din prima jumatate a secolului XI si pana in secolul XIII. Astfel, inca
de timpuriu Athosul a emis pretentii la un statut de centru
international al monahismului ortodox.
Aceasta inflorire initiala a fost brusc
si sangeros stopata de se colul de haos care a urmat cuceririi si
jefuirii Constantinopolului de catre cruciati in anul 1204. Dezmembrarea
ulterioara a Imperiului Bizantin intr-o constelatie de state feudale a
insemnat o suferinta nesfarsita pentru manastiri, ca si pentru restul
populatiei ortodoxe a Imperiului. Monahii erau prada abuzurilor din
partea nobililor si prelatilor franci la fel de lacomi dupa bani ca si
piratii -o alta problema statornica -ce incepusera sa devasteze apele si
coastele bazinului oriental al Mediteranei. in 1213, athonitii au fost
pusi in situatia stanjenitoare si extrema de a apela la protectia papei
Inocentiu III, cel care sanctionase nefericita cruciada a IV-a (chiar
daca nu si jaful ei). Apelul lor a primit recurs favorabil, dar a fost
de putin folos. Autoritatea papei in "Romania" (numele dat de cruciati
teritoriilor cucerite) era slaba. Roma era departe, in timp ce ma
nastirile, bogate si lipsite de aparare, erau la indemana.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-8.jpg)
Mai multe tulburari, generate de
dezbinarea dintre Occidentul catolic si Rasaritul ortodox ca si de
posteritatea cruciadelor, aveau sa cada asupra Sfantului Munte la
sfarsitul secolului XIII si ince putul secolului XIV. imparatul bizantin
Mihail VIII (1259-1282) a incercat in anul 1274 o "unire" politic
motivata cu papalitatea. Acest lucru a condus la instalarea unui
patriarh unionist, Ioan Vekkos, si la presiuni exercitate asupra
comunitatii athonite pentru a accepta "unirea".
Traditia athonita actuala sustine ca
imparatul si patriarhul au fost responsabili de moartea deliberata a
zeci de mo nahi si de persecutia unei intregi comunitati. Un cenotaf din
manastirea bulgara Zografu comemoreaza
parintii arsi de vii in ace easi perioada, iar legendele vorbesc despre
o pestera a "mortilor ticalosi" in care trupurile monahilor care au
permis ca o liturghie latina sa fie cantata la Marea Lavra se afla
umflate si neputrezite in chip nefiresc -asemenea vampirilor din romanul
lui Bram Stoker -pana in ziua de astazi. E insa mult mai probabil ca
aceste legende privitoare la asasinate si ruguri sa provina din memoria
raidurilor catalane asupra Athosului din anii 1307 sau 1308.
Incursiunile brutale si criminale ale acestor razboinici, o companie de
merce nari angajata din greseala de catre imparatul Andronic II in 1302,
alaturi de necontenitele atacuri ale piratilor, apararea incapatanata a
Ortodoxiei de catre monahi, resentimentele in fata agresiunilor latine
si rezistenta fata de tentativele imperiale de "unire" bise riceasca din
secolului XIII si XIV, toate par sa se fi impletit in le gendele
contemporane. Faptul ca monahii au suferit cumplit nu e desigur o
exagerare. Nici una dintre manastiri nu a scapat de devastare.
Apogeul prosperitatii athonite si
contributia cea mai importanta a Athosului la teologia ortodoxa avea sa
vina in epoca ce a urmat acestor dezastre, respectiv in secolele XIV si
XV. Fenomenul cunos cut sub numele de "isihasm" a fost la inceput o
dezbatere privitoare la natura experientei anumitor solitari
contemplativi -"isihast" fiind un cuvant folosit incepand din secolul IV
pentru a desemna anahoretul sau eremitul. Acestia pretindeau ca, urmare
a practica rii asidue a "rugaciunii lui Iisus", vedeau Lumina necreata,
Slava dumnezeiasca care a stralucit in jurului lui Hristos la
Schimbarea la Fata pe Muntele Tabor.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-5.jpg)
Desi atat practica "rugaciunii lui
Iisus", cat si invatatura privitoare la impartasirea crestinilor de
Slava lui Dumnezeu erau de multa vreme traditionale in Biserica
rasariteana, ele au fost contestate in jurul anului 1330 de catre un
monah italo-grec, Varlaam din Calabria. Apararea perspectivei
traditionale de catre Sfantul Grigorie Palama (+ 1358, canonizat zece
ani mai tarziu) a dus la o dezbatere furtunoasa intre anii 1340 si 1364,
dez batere care s-a deplasat rapid, concentrandu-se pe distinctia ope
rata de Sfantul Grigorie intre fiinta incognoscibila si inaccesibila a
lui Dumnezeu si lucrarile sau "energiile" Sale, respectiv Dumnezeu asa
cum ni se daruie cu adevarat si se face cunoscut de noi in Duhul Sfant
prin Hristos.
Aceasta invatatura, definita ca dogma
oficiala a Bisericii Ortodoxe in trei sinoade tinute la Constantinopol
in anii 1341, 1347, 1351, se gaseste exprimata deja in asa-numitul "Tom
aghioritic" semnat de principalii reprezentanti ai Muntelui Athos inca
din anul 1340. Aceasta invatatura e expresia bizantina finala a
intelegerii mantuirii in Hristos implicita in Noul Testament si enuntata
mai intai cu claritate de Sfantul Irineu al Lyonului in jurul anului
180: "Cuvantul lui Dumnezeu, Domnul nostru Iisus Hristos... s-a facut,
prin iubirea Sa covarsitoare, ceea ce suntem, ca sa ne aduca la ceea ce
este El insusi", iar o suta treizeci de ani mai tarziu de catre Sfantul
Atanasie al Alexandriei: "Caci El S-a inomenit ca noi sa ne
indumnezeim".
Isihasmul a
fost mai mult decat un schimb intre teologi, mai mult decat articularea
unui adevar vital. El a implicat politica im periala, relatiile
internationale si ecumenice, arta si insasi orienta rea Bisericii
Ortodoxe intr-o lume si o epoca in care apropiatul sfarsit al vechiului
imperiu si servitutea ulterioara a crestinilor sub turcii otomani
deveneau din ce in ce mai limpezi pentru toti. A fost o "retrezire a
spiritualitatii bizantine" care a avut "efecte mult din colo de hotarele
restranse ale... imperiului..., luminand intreaga lume ortodoxa".
Figuri remarcabile, incluzand cativa patriarhi ai Constantinopolului,
s-au ivit din mediul isihast athonit conducand spre faurirea "unei noi
solidaritati... de natura religioasa si ideo logica..., care lega
intreaga lume a crestinismului rasaritean", si a influentat evenimente
importante, ca de pilda formarea Rusiei moderne. In anumite privinte, nu
este o exagerare a spune ca isihasmul -si astfel Muntele Athos -au
salvat Biserica Ortodoxa dandu-i un nou dinamism si unitate chiar in
ajunul prabusirii Bi zantului si captivitatii seculare a popoarelor din
Balcani sub domi natia musulmana. Forta revigoratoare a Sfantului Munte
se va simti insa din nou, in imprejurari in aparenta lipsite de
speranta.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-7.jpg)
Sfantul Munte Athos si "Dominatia otomana" - 1430-1912
"Sub legea noastra ei au ramas la fel
de liberi, ba chiar mai liberi decat sub imparatii bizantini. Ne vor
regreta, domnule" (raspunsul guvernatorului turc al Athosului, dat unui
jurnalist francez in preajma eliberarii Athosului de catre Grecia, in
1912).
Oficialul turc citat mai sus avea in
ansamblu dreptate. Cu exceptia perioadei dure care a urmat razboiului
grec de independenta din 1821-1829, cand trupe turcesti au fost
incartiruite pe Munte si populatia monahala a scazut atingand cote
minime, sultanii au "respectat intotdeauna" drepturile barbatilor sfinti
ai Athosului. Ceea ce nu i-a impiedicat insa sa exploateze resursele
comunitatii prin intermediul unor tributuri si taxe impovaratoare, pe
care de altfel le fixasera intregii populatii crestine, si mai cu seama
liderilor ei. Aceasta constanta presiune fiscala, cu saracia si
datoriile care au urmat, au contribuit semnificativ la un declin general
al vietii monahale incepand din secolul XVI si pana in secolul XVIII.
In intreaga lume ortodoxa educatia si
cultura ajunsesera la un nivel extrem de rudimentar. Turcii nu incurajau
aceasta stare, si Rusia din nord nu-si dezvoltase insa propriile sale
resurse intelectuale. Am putea spune cu onestitate ca aceasta perioada
din viata Bisericii rasaritene a fost comparabila cu cea pe care Europa
occidentala o suferise in secolele imediat urmatoare prabusirii
Imperiului Ro man. A fost "epoca intunecata" a lumii ortodoxe.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-4.jpg)
Daca ar fi sa retinem doar un indiciu
specific al acestui declin al vietii intelectuale si spirituale
reflectate in viata Athosului, acesta ar fi incontestabil impunerea
sistemului "idioritmic" de viata in marile manastiri. Acest cuvant, al
carui sens literar este cel de viata dusa dupa un ritm individual,
privat, desemneaza o abatere de la sistemul chinovial sau comunitar
bazat pe proprietate comuna si ascultare de un singur egumen. Comitete
de intai-statatori (proiestamenoi) au luat locul egumenului odinioara
atotputernic; mona hilor li s-a ingaduit sa detina proprietati, iar
comunitatea s-a scindat dintr-o singura familie, intr-o asociatie de
mici grupuri aflate sub conducerea acestor proistamenoi -fiecare la
randul lui avand proprii sai discipoli. Inovatia-cheie a fost cea
privitoare la proprie tate. Odata admisa proprietatea, autoritatea
egumenului a fost sub minata in chip fatal. Noul sistem a aparut in
ultimul secol al Bi zantului si pana la sfarsitul secolului XVI s-a
extins la toate manas tirile athonite.
Desi comunitatile idioritmice pot de
regula numara mai multi asceti autentici printre membrii sai, pe
ansamblu se in registreaza o inevitabila pierdere de elan duhovnicesc.
Probabil sin gurul lucru bun ivit din aceasta expresie a decadentei a
fost reapa ritia "schiturilor", asociatii libere de monahi dupa modelul
vechiu lui Sketis din Egipt si a "lavrelor" palestiniene din secolul V
si pana in secolul VIII. Primul schit apare la sfarsitul secolului XVI,
si, incepand de atunci din sihastrii vor iesi figurile principale ale
Athosului pana inclusiv in secolul nostru.
Athosul producea oameni remarcabili,
sfinti si luminatori. Ca, de exemplu, Sfantul Maxim Grecul (+ 1550),
care a dus o viata ui mitoare ce l-a purtat din Imperiul Otoman pana in
Italia renascen tista si Florenta lui Savonalora, inapoi la Athos si in
cele din urma in Rusia lui Ivan cel Groaznic. Sfantul Acachie
Capsocalivitul, un remarcabil ascet si pustnic cunoscut pentru harismele
sale, a inflo rit in secolul XVII si XVIII. Sfantul Cosma Etolianul, un
alt athonit, a propovaduit Evanghelia in nordul Greciei, unde se spune
ca a reconvertit la crestinism populatia autohtona aflata pe marginea
apostaziei, murind ca martir in secolul XVIII. Tema apostatilor tre cuti
la islam gasind ulterior sprijin si sfat la Athos si intorcandu-se apoi
in "lume" ca sa sufere martiriul printr-o abjurare publica a noii
credinte si o declaratie a loialitatii fata de Hristos e frecventa in
vietile "noilor martiri" ai perioadei otomane.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-3.jpg)
Doua figuri ies insa in relief intr-un
mod deosebit de pregnant. Aparitia lor marcheaza un punct de cotitura,
ale carui efecte se simt pana astazi. Unul a fost grec, celalalt slav.
Cel dintai, mai tanar, a primit in 1775 la Athos numele de Nicodim,
dedicandu-si urmato rii treizeci si patru de ani ai vietii sale
scrisului, opera sa cuprin zand traduceri in greaca contemporana ale
unor scrieri duhovnicesti atat rasaritene (Simeon Noul Teolog), cat si
occidentale ("Raz boiul nevazut", "Exercitii spirituale"), compilatii de
drept canonic, comentarii la ciclul liturgic al sarbatorilor, la
Scriptura, o Calauza pentru duhovnici (Exomologhitarion), un Manual
duhovnicesc (Symbouleutikon encheiridion), o colectie a Vietilor
Sfintilor si di ferite opuscule, unul din ele pledand in favoarea
impartasaniei re gulate si frecvente. Era o productie enorma, cu valoare
durabila.
Dar de departe cea mai importanta si
mai influenta dintre operele Sfantului Nicodim Athonitul (Aghioritul, +
1806) a fost antologia despre rugaciune realizata impreuna cu Sfantului
Macarie al Co rintului. Ea cuprindea selectii din scriitorii ascetici si
duhovnicesti, patristici si bizantini, incepand din secolul IV si pana
in secolul XIV, si a fost publicata la Venetia in 1782 sub titlul
Filocalia, deve nind "una din operele cele mai citite ale Bisericii
Ortodoxe". Desi adevarata, aceasta apreciere e destul de inexacta. N-ar
fi o exagera re sa spunem ca aceasta carte (sau mai degraba aceasta
biblioteca de carti in cele cinci masive volume ale editiei sale
moderne) e cea mai importanta opera publicata in lumea ortodoxa in
ultimii doua sute de ani. Aparitia acestei colectii a readus in
prim-plan traditia isihasta si o data cu aceasta reaparitie a sustinut o
renastere a vietii monahale la Athos. Dupa dificultatile din anii
1821-1829, manasti rile au reinceput sa revina de Ia sistemul idioritmic
la regula tradi tionala a unei vieti chinoviale, sub conducerea unui
egumen. Acest proces a durat aproape doua sute de ani, dar astazi nu mai
exista la Athos nici un asezamant monahal idioritmic. Toate au revenit
la forma traditionala, o rasturnare completa a situatiei gasite de
Sfantul Nicodim la sosirea sa la Sfantul Munte, rasturnare datorata in
mare parte influentei operei sale.
Acest proces de innoire nu s-a oprit la
hotarele Athosului, nici macar la cele ale Greciei si Imperiului
Otoman. Asemenea miscarii isihaste spre care privea, inviorarea in care
Sfantul Nicodim Aghio ritul a jucat un rol atat de central s-au
raspandit pana la marginile cele mai indepartate ale lumii ortodoxe,
ajungand chiar si pe coas tele Americii de Nord. Ajungem astfel la cea
de-a doua mare figura, si anume la monahul ucrainean Paisie Velicikovski
(+ 1784). Aces ta, neputand gasi in Biserica Rusa, paralizata de
reformele lui Petru cel Mare, un dascal al rugaciunii mistice, a sosit
la jumatatea seco lului XVIII la Athos. Paisie (canonizat in 1988) a
realizat o traduce re a Filocaliei in slavona bisericeasca, asa-numita
Dobrotoliubie, care oferea o selectie a textelor usor diferita de cea a
Sfantului Nicodim. Publicata la Sankt Petersburg in 1782, aceasta opera
avea sa aiba acelasi impact asupra slavilor ortodocsi ca si Filocalia
Sfantului Nicodim asupra ortodocsilor greci.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-10.jpg)
Datorita prezentei monahilor romani in
manastirile pe care le-a condus in Moldova, Sfantul Paisie a
supravegheat si traducerea antologiei Filocaliei in romaneste,
contribuind si aici la o innoire, ale carei efecte sunt inca vizi bile
in monahismul extrem de viu din aceasta tara ortodoxa. In fine, prin
eforturile Sfantului Paisie inviorarea athonita din secolele XVIII si
XIX, sau mai degraba spiritul ei, a ajuns sa fie cunoscut in Occident
-in primul rand prin efectele ei asupra Bisericii Ruse. Figuri cum sunt
faimosul staret Zosima din romanul Fratii Kara-mazov al lui Dostoievski
si staretii reali de la sihastria Optina care i-au servit drept modele,
Sfantul Serafim din Sarov si autorul anonim al Pelerinului rus, au ajuns
sa fie relativ larg cunoscute in Europa occidentala si America. Fiindca
rolul Pelerinului rus in ro manul lui J.D. Salinger Franny si Zooey
marcheaza aparitia -unica pana acum -a isihasmului in curentul principal
al literaturii americane.
Insa, asa cum observa arhimandritul
Emilianos, nu e nimic specific rusesc in aceste remarcabile
personalitati. Pana si faimoasa convorbire a Sfantului Serafim din Sarov
cu Motovilov este numai (dar ce "numai"!) un exemplu al modului de
intalnire cu Duhul lui Hristos aflat la baza isihasmului athonit din
secolul XIV. Daca exista, desigur, o anumita diferenta de "savoare"
intre sfintii rusi si greci, aceasta e extrem de dificil de definit si,
mai mult, nu anuleaza cu nimic faptul esential ca si unii si altii sunt
fa cuti din aceeasi "substanta" -cu alte cuvinte se ivesc din interiorul
aceleiasi traditii ai carei martori au fost atat Sfantul Nicodim, cat
si Sfantul Paisie.
Imbratisarea de catre Rusia a innoirii
athonite incepute in se colul XVIII ne conduce la doua observatii finale
privitoare la aceas ta perioada din istoria Athosului. Prima priveste
istoria Ortodoxiei in America, cea de-a doua, din pacate, reveleaza
latura umana si slabiciunea vietii athonite cu ecouri ample in Biserica
Ortodoxa de astazi, inclusiv in Lumea Noua. Ca sa incepem cu prima
observatie, unul dintre ucenicii staretului Paisie, Nazarie, a fost
numit in ulti mii ani ai secolului XVIII egumen al manastirii Valaam la
nord de Sankt Petersburg. Aici el a pus in practica ceea ce invatase de
la staretul sau. indata dupa numirea sa, un tanar si evlavios monah rus a
venit sa-si primeasca formatia monahala de la faimosul egumen, si, nu
multi ani mai tarziu, a fost insarcinat in 1793 impreuna cu sase alti
monahi din manastirea sa sa sprijine misiunea ortodoxa rusa in ultimul
teritoriu anexat Imperiului tarilor: Alaska.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-9.jpg)
Privita din exterior, viata micului
monah n-a fost o realizare spectaculoasa. Tot restul celor patruzeci si
trei de ani ai vietii sale (a decedat in 1837) si i-a petrecut practic
pe o mica insula aflata la cateva ore de mers cu vaporul de Kodiak,
ducand o viata extrem de aspra: viata riguros ascetica, izolata in
aparenta, a unui pustnic singuratic. insa, asemenea Sfantului Antonie
cel Mare din secolul IV sau a isihastilor athoniti din pesteri din
secolul XV, Sfantul Herman din Alaska (canonizat in 1970) si-a lasat o
amprenta inconfundabila asupra Biserici Americane. Mai mult, aceasta
amprenta lasata in urma sa de acest sfant, amintirea sfinteniei sale
care a impresionat atat po pulatia crestina, cat si pe cea necrestina
din intreaga regiune, si care a fost temelia indispensabila pentru opera
ulterioara a marelui misionar si Sfant Inokenti (Veniaminov) din
Alaska, a avut un ca racter athonit inconfundabil: "Sfantul Herman n-a
fost numai un sfant din Alaska, locul sau de nastere a fost Muntele
Athos. A fost rodul Sfantului Munte. Parintii sai au fost athoniti".
Cand ne dam seama ca Sfantul Herman s-a
nascut in Rusia, a trait in Lumea Noua si a concentrat in persoana sa o
traditie pro venita din Athos si Grecia, dar ale carei ultime obarsii
erau in Egip tul Sfantului Antonie cel Mare si in Palestina profetilor
si Evanghe liilor, suntem indreptatiti sa vedem in aceasta deopotriva un
semn al unitatii Bisericii Ortodoxe, al spiritului ei ecumenic si al
conti nuitatii ei neintrerupte.
Din nefericire, un viu simt al acestei
continuitati si unitati nu apare intotdeauna in prim-planul vietii
Bisericii, cel putin in felul in care aceasta din urma se manifesta in
aceasta lume. Sta marturie trista situatie a Ortodoxiei in America,
scindata intr-o puzderie de jurisdictii" paralele -greceasca, ruseasca,
sarbeasca, romaneasca, araba etc. -Intr-un lamentabil spectacol al
exclusivismului etno-centric. Athosul a avut propriul sau echivalent al
acestei situatii, daca nu formal (in termeni de episcopate concurente),
atunci ma car in spirit. Astfel, "trasatura cea mai evidenta a Athosului
de-a lungul secolului XIX" a fost "lupta dintre greci si slavi, si
influenta din ce in ce mai crescanda a monahilor rusi. Aceasta batalie
-nu i se poate da alt nume -a inceput in jurul anului 1840 si a
continuat pana la Revolutia din 1917.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-12.jpg)
Daca am vrea sa vedem in inviorarea
isihasta inceputa de Sfantul Nicodim "trasatura cea mai evidenta" a
secolului XIX la Athos, nu poate fi negat faptul ca "explozia demo
grafica" a monahilor rusi in cea de-a doua jumatate a secolului trecut
-motivata, desigur, atat de o evlavie autentica (care a dus la aparitia
unor mari figuri de monahi rusi athoniti, cum au fost sfin tii stareti
Siluan, +1938, si Sofronie, +1993), cat si de ambitiile mai putin
placute ale guvernului tarist -au trezit pasiuni si au lasat urme adanci
resimtite pana in zilele noastre. Unele din aceste urme sunt fizice si
tin in principal de cladirile extrem de urate si disproportionate
ridicate la Athos in spiritul triumfalismului rus, dar in clud si
decoratia interioara a cladirilor cu o arta religioasa nefericit de
sentimentala -desi, onestitatea ne obliga sa observam ca aceas ta din
urma n-a fost nici pe departe doar o inventie rusa. Iconogra fia proasta
a infestat intreaga lume ortodoxa.
Au exista insa si urme spirituale, iar
acestea constau in resentimentul perceptibil inca in comunitatea
athonita greaca. E o tema relatata de toti vizitatorii Athosului din
ultima suta de ani. Si ea poate fi pe buna dreptate considerata ca o
amenintare la adresa Muntelui in calitate de reprezentant al unei
Ortodoxii universale si o "subminare a caracte rului panortodox al
Sfantului Munte". Date fiind indeosebi domi natia incontestabila a
prezentei grecesti si nevoia previzibila a unei marturii athonite din
partea recent eliberatelor Biserici Ortodoxe din fostul bloc sovietic,
nu putem decat spera ca aceasta plaga sa cedeze. Au fost si exista inca
si alte amenintari la adresa existentei milenare a Athosului. Recent,
acestea au parut sa duca la un sfarsit definitiv al republicii monahale.
Sfantul Munte si Statul Grec, din anul 1912 si pana astazi: declin si innoire !
"Tara e mai bogata, manastirile mai
sarace... Monahii care nu multa vreme inainte erau respectati, acum sunt
adeseori ridiculizati ca o gasca de nebuni si per versi... Faptul
fundamental incontestabil este ca Mun tele Athos a devenit un
anacronism, unul pe care Gre cia moderna nu mai e in stare sa-l
tolereze".
Tiparite in 1966, aceste cuvinte pareau
la acea data un adevar evident. Aceiasi autori se intrebau cu voce tare
"ce s-ar putea intampla atunci cand, probabil in decursul vietii
majoritatii citito rilor, istoria milenara a Sfantului Munte s-ar
incheia", dupa care adaugau: "N-am facut nici un fel de propuneri
privitoare la felul cum ar putea fi evitat dezastrul. Fiindca nu pot fi
facute nici unele. Boala e incurabila. Fara speranta".
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-13.jpg)
Ca aceasta sumbra profetie nu avea sa
se adevereasca, ba, din contra, avea sa fie flagrant dezmintita, nu era
deloc evident in urma cu trei-patru decenii. Seria de catastrofe care au
afectat lumea or todoxa in secolul XX -incepand cu primul razboi
mondial urmat succesiv de revolutia bolsevica, distrugerea prezentei
grecesti in Asia Mica, teroarea lui Stalin, invaziile germane si cel
de-al doilea razboi mondial cu asasinatele si genocidurile lor,
disparitia intregii Europe rasaritene in spatele dominatiei comuniste si
razboiul civil grecesc de la sfarsitul anilor '40 -toate si-au avut
efectele lor ine vitabile. Pierderea novicilor veniti din Rusia si din
Balcani a in semnat vestejirea manastirilor populate anterior de monahi
slavi si romani.
Daca in anii '60 Grecia a reusit in
cele din urma sa atinga o anumita prosperitate in continua crestere in
anii '70 si '80, aceasta s-a facut cu pretul invaziei turistice si
expunerii corosive a tinere tului grec apucaturilor vizitatorilor
Europei occidentale (care, la randul lor, treceau prin disolutia anilor
'60 -si, oricum, arareori oamenii se poarta in strainatate cu tot atat
de multe constrangeri cum sunt obligati acasa). Nefericita asociere
produsa in constiinta populara intre junta militara care a condus Grecia
intre anii 1967-1974 si autoritatile Bisericii a contribuit si ea la o
viziune negativa ! asupra credintei traditionale. La sfarsitul anilor
'60 si inceputul anilor '70 situatia Athosului parea disperata. Numarul
monahilor atinsese nivelul cel mai scazut din 1820 incoace si monahii in
con tinua imbatranire pareau sa fie ultimii reprezentanti ai stirpei
lor.
Astazi, situatia Muntelui Athos e
uimitor de diferita. Ultimii douazeci-treizeci si cinci de ani au fost
martorii unei rasturnari uimitoare si neasteptate. La inceputul anilor
'80, o statistica inre gistra dupa 1971 cresterea numarului monahilor cu
aproape doua sute, prima crestere de acest fel de dupa primul razboi
mondial. Mai mult decat neasteptata crestere a populatiei monahale,
"mult mai dramatice decat pot sugera cifrele sunt schimbarile atat cele
vizibile, cat si cele invizibile survenite in viata Athosului. Media de
varsta a monahilor a diminuat considerabil..., calitatea noilor mo nahi e
inca si mai remarcabila decat cantitatea lor. In jurul anului 1965
probabil ca nu existau mai mult decat zece-cincisprezece monahi cu
studii universitare; acum sunt cateva sute". Ce s-a intamplat? Sau -fapt
inca si mai important -de ce s-a intamplat asa ceva? In 1966 doi
calatori occidentali profetizasera, involuntar de sigur, despre locul in
care avea sa inceapa reinnoirea.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-15.jpg)
Scriind astfel despre manastirea
Stavronikita, ei prevedeau sfar situl ei rapid: "Resursele si locuitorii
ei au cazut pana aproape de punctul zero. Afara de tragica conditie in
care se gaseste manas tirea rusa Sfantul Pantelimon..., Stavronikita va
fi probabil prima manastire care are sa se prabuseasca in ruine si sa
dispara".
Aceasta profetie era aproape sa se
adevereasca. In 1968 manas tirea a fost abandonata -dar avea sa fie
repopulata cateva luni mai tarziu. Condus de tanarul lor egumen cu
studii universitare, parin tele Vasilios (Gondikakis), un mic grup de
monahi a venit din afa ra Muntelui sa se instaleze in cladirea pustie.
Athosul a redevenit din nou "centrul viu al monahismului, fiindca
Stravonikita s-a dovedit a fi un inceput cu valoare de exemplu. Cinci
ani mai tarziu, parintele Efrem de la Nea Skiti, ucenic al faimosului
gheron Iosif Isihastul, si-a adus ucenicii in manastirea Filoteu,
practic aban donata. Craciunul aceluiasi an, 1973, l-a vazut pe
parintele Emilianos (Vafidis) conducand o alta comunitatea monahala de
la marile Meteore din Thessalia la Simonos Petras.
In iulie 1974, parintele Georghios
(Kapsanis), fost profesor de teologie la Universitatea din Atena, a
condus un alt grup din insula Evvia la manastirea Grigoriu. In 1975 un
al doilea grup de monahi de la Nea Skiti, con dusi de parintele
Christodulos, s-au asezat la Cutlumusiu langa Karyes, iar in 1976
Xenofontos a fost innoit de un grup sub conducerea parintelui Alexios,
care isi incepuse viata monahala la Meteore. Dochiariu, cea mai nordica
din manastirile coastei de est a penin sulei, a primit un grup de tineri
monahi veniti din afara in 1979, si in cursul acestui proces a revenit,
dupa secole de idioritmie, la viata chinoviala. Anul 1980 a marcat
reinnoirea a trei manastiri. Xeropotamu si Constamonitu au fost
colonizate de monahi plecati de la Filoteu, cea dintai schimband si
sistemul idioritmie cu cel chinovial.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-14.jpg)
Dionisiu a primit un grup din
interiorul Muntelui sub calauzi rea parintelui Haralambios, un alt
ucenic al gheron-ului Iosif. Ace lasi an a vazut probabil semnul
definitiv al innoirii: Marea Lavra a Sfantului Atanasie a devenit, din
proprie initiativa, din nou o comunitate cu viata chinoviala ca in
zilele intemeietorului ei. Alte schimbari au avut loc in anii '80.
Caracalu a primit un al treilea grup de la Filoteu, in timp ce
manastirile Hilandar, Vatopedi si, mai recent (1988), Iviron au operat
trecerea de la sistemul idioritmic la viata chinoviala. Pantocrator,
ultima manastire idioritmica ramasa, a acceptat un nou grup de monahi,
precum si statutul de chinovie la inceputul anului 1992. Ciclul e acum
incheiat. Deca denta inceputa in ultimii ani ai Bizantului si devenita
aproape uni versala la Athos la inceputul secolului XVIII se incheiase.
Pentru aceasta disparitie trebuie sa multumim cu siguranta in primul
rand operei Sfantului Nicodim si, indeosebi, alcatuirii si publicarii
Filo-caliei sale cu doua sute de ani in urma.
Cu aceasta legatura dintre revenirea la
viata a Athosului si Filocalie, ajungem la chestiunea "dramaticelor
schimbari" si a "radica lei reforme" scontate initial drept o conditie
preliminara a supra vietuirii Athosului. Nici una din aceste schimbari
si reforme n-au aparut. Innoirea poate fi descrisa mai degraba ca o
"inviorare traditionalista". Nimic nu putea fi mai departe de mintile
acestor tineri monahi decat angajarea intr-un fel de echivalent athonit
al aggiornamento-ulxii initiat in Biserica Romano-Catolica de Conciliul
Vatican II. Dimpotriva, ei sunt doritori sa invete si sa traiasca unica
traditie pe care o articuleaza Filocalia (si celelalte scrieri pa
tristice si bizantine). Dorinta lor e dupa aceeasi spiritualitate veche,
dar transfiguratoare, in cautarea careia au ajuns la Athos si monahi
occidentali (cazul parintelui Placide Deseille si a grupului sau.
Pana acum repopularea a fost aproape
exclusiv greceasca; spun "aproape" datorita surprinzatoarei prezente la
Athos, acum "des chis Occidentului asa cum n-a fost cazul cu doua
decenii in ur ma, a unui numar de monahi occidentali, europeni si
americani. N-au sosit insa noile valuri de novici asteptati din Europa
Rasari teana si Rusia. In parte acest lucru se datoreaza regretabilei
atitu dini suspicioase si nationaliste a guvernului grec (si a nu
putinor monahi -vai!), traumatizati inca de valul rusesc din secolul
trecut. Nu este improbabil ca, in virtutea recentelor transformari
survenite in spatele cortinei de fier, sa vedem in viitorul apropiat un
numar in continua crestere de cereri de rezidenta care sa permita
inviora rea substantiala a asezamintelor slave si romanesti de la Athos.
Cu voia lui Dumnezeu, aceste cereri vor primi aprobare si Muntele va
reaparea tot mai mult -si sa speram cat mai degraba -in vechea sa lumina
proprie: in acelasi timp grec prin majoritate si limba, si ecumenic
prin compozitie si influenta, un far si o forta modelatoare pentru
intreaga lume ortodoxa, si dincolo de ea.
![Sfantul Munte Athos](http://www.crestinortodox.ro/files/image/biserica%20in%20lume%20-%202/athos/sfantul-munte-athos-1.jpg)
Niciun comentariu:
Trimiteți un comentariu